Japonia, e pe cale să atace Statele Unite ale Americii.
Pe portavionul Zuikaku, piloții sunt treziți la 4 dimineață.
Căpitanul Mitsuo Fuchida,
îi adună la toastul tradițional sake, în cinstea împăratului.
Fuchida va conduce atacul asupra Pearl Harbor,
marea baza navală americană din Hawai,
conform îndrăznețului plan conceput de amiralul Yamamoto.
Yamamoto vrea să dea o lovitură decisivă
și să elimine acest obstacol spre cucerirea Pacificului de către Japonia.
Fuchida povestește:
Am decolat spre Pearl Harbour.
Am strigat codul atacului.
Tora, tora, tora!
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 4 LUMEA ÎN FLĂCĂRI
Atacul vine ca o mare surpriză.
Caporalul Earl Nightingale, care era la bordul vasului Arizona, descrie scena:
O explozie a zguduit violent nava.
M-am uitat pe punte și totul era în flăcări.
I-am raportat maiorului că nava luase foc.
Maiorul ne-a dat ordinul de abandonare. Eu am coborât ultimul.
Erau multe cadavre și bărbați arși fugeau spre puntea de sus,
apoi cădeau, morți sau grav răniți.
În acest atac lansat fără o declarație de război
2.500 de americani au murit și alții 1.200 au fost răniți.
Mai puțin de 100 de piloți și marinari japonezi au murit.
Aceste imagini aveau să șocheze poporul american.
Nu se mai opuneau intrării țării lor în război.
Totuși japonezii nu au aterizat în Hawai și nici nu au ocupat Pearl Harbour.
Au scufundat o parte din flota americană însă numai navele de luptă deja vechi.
Portavioanele aveau să fie cheia victoriei în războiul naval,
iar cele trei portavioane cu baza în Pearl Harbour nu erau acolo,
erau toate în larg.
Așa că, miraculos, au rămas intacte.
Președintele SUA, Franklin D. Roosevelt, se aștepta la un atac.
Tensiunea dintre cele două țări era la apogeu.
Dar cine și-ar fi imaginat că unitățile aviației navale japoneze
ar putea să atace la 5.000 km distanță de baza lor?
În ziua următoare Roosevelt s-a adresat Congresului:
Ieri, 7 decembrie 1941,
o zi ce va dăinui în infamie,
Statele Unite ale Americii a fost atacată brusc și în mod deliberat.
Oricât ar putea dura lupta împotriva acestei invazii premeditate,
poporul american va riposta în forță, obținând victoria absolută.
Este întradevăr o invazie.
În aceeași zi, japonezii atacă colonia britanică, Hong Kong.
Apoi bombardează bazele aeriene americane din Filipine
și aterizează în peninsula Bataan.
Japonezii au deja o prezență solidă în China.
Invadează coloniile britanice Burma și Malaya pentru resursele de cauciuc,
colonia olandeză Sumatra pentru resursele de țiței,
și se extind amenințător spre India și Australia.
Cu câteva luni înainte au pătruns în colonia franceză Indochina.
După înfrângerea Franței în 1940,
regimul de la Vichy, neputând să refuze un aliat al lui Hitler,
a predat câteva baze și nave japonezilor.
SUA au ripostat prin întreruperea aprovizionării cu petrol a Japoniei
și blocând activele japoneze.
Aceste sancțiuni economice au împins Japonia în război.
Țara, un arhipelag suprapopulat și sărac în resurse naturale,
era în plină dezvoltare.
Avea nevoie de materii prime
și și-a propus să cucerească țările ce dispuneau de ele, prin forță.
Japonia avea a doua flotă militară ca putere din lume,
cu nu mai puțin de zece portavioane și avioane de vânătoare redutabile.
Cum ar fi remarcabilul Zero, superior avioanelor aliaților
în materie de viteză, manevrabilitate și rază de acțiune.
Toate acestea, plus o armată loială până la moarte împăratului.
Hirohito e al 124-lea împărat al Japoniei.
Monarhul școlit studia biologia marină într-un laborator din palat.
El este un dumnezeu pe pământ.
Acțiunile armatei sale se justifică prin puterea sa divină.
În China, armata imperială efectua masacre inimaginabile.
Ca cel din Najing, din 1937, unde 300.000 de chinezi au fost măcelăriți
înainte ca japonezii să mărșăluiască semeți prin Orașul Interzis din Beijing.
Împăratul domnește, dar nu guvernează.
Puterea îi aparține generalului Tojo și unui grup ultranaționalist
ce controlează țara printr-o versiune locală de Gestapo, Kempeitaiul,
și prin difuzoare mari care transmit declarația de război oficială
împotriva Statelor Unite.
100 de milioane de Japonezi
sunt chemați să se dăruiască și să se sacrifice pentru țară.
Atât timp cât ne păstrăm această loialitate pentru țară
și urmăm țelul imperial al păcii în întreaga lume,
nu ne vom teme nici de americani, nici de britanici!
Acești piloți japonezi ce au decolat din Indochina la micul dejun,
nu se tem de britanici.
Ei caută doua nave de luptă britanice venite să apere colonia Singapore:
vechea Repulse și una dintre cele mai moderne nave de război al acelui timp
Prince of Wales, mândria forțelor navale britanice.
Ambele sunt scufundate de japonezi în mai puțin de o oră.
O zi de rău-augur, sfârșitul dominației maritime a Marii Britanii.
A doua zi, la Berlin, Führerul merge în Reichstag
la o întâlnire cu liderii naziști.
De patru zile, de la Pearl Harbor și intrarea a Japoniei în război cu SUA
Hitler așteaptă în zadar ca Roosevelt să declare război Germaniei.
Dacă Hitler se alătură Japoniei, poate Tokyo că îl va susține în Rusia.
Generalii germani nu sunt încântați.
Ribbentrop, ministrul de externe, i-a propus altă tactică lui Hitler,
dar Hitler declară război Statelor Unite.
Știm ce forță stă în umbra lui Roosevelt, e veșnicul evreu.
Sunt recunoscător poporului german că m-a ales să conduc această luptă istorică
care va stabili cursul istoriei lumii pentru următoarele zece secole!
Prim-ministrul britanic sună la Washington.
Roosevelt îi spune că vor lupta cot la cot.
Acesta e momentul pe care Churchill îl aștepta de doi ani.
Roosevelt voia să arate alegătorilor
că a făcut tot ce a putut pentru a păstra pacea.
Războiul devenise unul mondial, iar Churchill se simte mai puternic.
Ce fel de popor ne cred?
Oare nu înțeleg că nu ne vom da bătuți niciodată?...
...până ce le vom da o lecție de neuitat pentru ei și pentru toată lumea.
Churchill și-a subestimat cu mult inamicul.
Hong Kongul e cucerit de japonezi în doar 17 zile.
Generalul Yamashita, cunoscut ca "tigrul din Malaya",
trimite tancuri japoneze în jungla malaieză.
Cucerește Singapore, perla Imperiului Britanic,
o fortăreață considerată de necucerit.
Yamashita aliniază perfect sute de prizonieri,
pentru o impresionantă și umilitoare demonstrație de superioritate.
Yamashita se răsfață salutând învinșii, pentru echipajul de propagandă japonez.
Generalul Yamashita va fi spânzurat pentru crime de război, în 1946.
Generalul McArthur, comandantul forțelor SUA din Filipine
care sunt acum înconjurate de japonezi, primește ordin de la Roosevelt să fugă,
pentru a nu fi luat prizonier.
Când ajunge în Australia declară:
Mă voi întoarce.
Soldații lui McArthur sunt luați prizonieri.
30.000 de americani cu căștile lor vechi din 1917 ce amintesc de Primul Război
și un număr egal e filipinezi.
Toți sunt duși spre lagărul intern la 100 km distanță.
Acesta este marșul morții din Bataan.
Unul dintre supraviețuitori, Sydney Stewart, povestește:
Am mărșăluit 10 zile și nopți pe nemâncate.
Eram bătuți întruna.
Cei care nu mai puteau merge erau omorâți de gărzi.
Îi decapitau cu sabia.
În doar cinci luni, Japonia a distrus forțele aliate din Orientul Îndepărtat
și a cucerit jumătate din Pacific.
Tennouhekai Banzai. Trăiască Împăratul.
Un imens "banzai" răsună în tot imperiul
pentru a sărbători versiunea japoneză a războiului-fulger.
Ajunge la generalul Tojo și la împărat,
care binevoiește să apară cu familia în public.
"Germania mai întâi."
Churchill și Roosevelt cad de acord asupra acestei strategii.
Principalul obiectiv este înfrângerea Germaniei.
"Trebuie să o bombardăm", spune Churchill.
Creează o flotă aeriană, sub comanda generalului Harris.
Harris crede că va câștiga războiul
cu puternicele Halifaxuri cu 4 motoare și Lancastere.
Această strategie e criticată fiind costisitoare
din punct de vedere uman și material.
Dar încep să se vadă consecințele asupra orașelor germane.
Pe 8 martie 1942, e bombardat Essen, un ajutor de la Churchill pentru Stalin.
Orașul fabrică arme folosite de forțele germane în Rusia.
Germanii încep să resimtă consecințele politicii lui Hitler.
Regimul nazist se scufundă într-o nebunie genocidară.
Hitler, Göring, Himmler și asistentul său Heydrich,
încep să implementeze ceea ce ei numesc "soluția finală",
exterminarea evreilor din Europa.
Aceasta e susținută la conferința de la Wannsee lângă Berlin, în ianuarie 1942.
De asta a venit Heydrich la Paris,
să organizeze strângerea evreilor din Franța,
calea fără întoarcere spre camerele de gazare de la Auschwitz.
Conferința de la Wannsee a aprobat exterminarea în masă.
Mii de evrei sunt înghesuiți în așa-zise săli de duș
și gazați.
După holocaustul prin gloanțe din Rusia, genocidul s-a intensificat.
În Paris și în toată Europa, ocupația nazistă aduce sărăcie.
Totul e raționalizat. Toată producția țărilor ocupate
e orientată spre aprovizionarea armatei germane.
Tații copiilor sunt prizonieri în Germania.
Lagărele din Stalag pentru soldați și lagărele din Oflag pentru ofițeri.
Gaston Cirech, întemnițat în iunie 1940, scrie:
Mi-am irosit cinci ani de tinerețe la Stalag, între 20 și 25 de ani,
fără soția mea.
În Oflag, ofițerii au parte de un tratament mai bun.
Generalii francezi sunt ținuți în fortăreața Koenigstein, lângă Dresda.
Printre nefericiții liderii din războiul Franței este și generalul Giraud.
Paznicul său se delectează filmându-l în timpul vizitei la Dresda,
pe care bombele britanice aveau mai târziu s-o lase în dărâmături.
La 63 de ani, generalul Giraud avea să fie autorul unei evadări spectaculoase,
care îl va înfuria pe Hitler.
Pentru o vreme, Giraud va fi rivalul generalului de Gaulle.
Însă de Gaulle aflat la Londra e simbolul rezistenței franceze.
În Franța atacurile împotriva cotropitorilor au luat amploare,
mai ales de când comuniștii s-au alăturat mișcării de rezistență
după invazia germană din URSS.
Ca răspuns la atacurile antigermane ostaticii sunt executați.
De Gaulle are acum o mică armată ce luptă împreună cu britanicii în Africa
și se numește Forțele Franceze Libere.
Membrii săi sunt condamnați la moarte de către guvernul de la Vichy.
Unii luptă încă din 18 iunie 1940.
Cel mai cunoscut membru dintre ei este generalul Leclerc.
Numele lui adevărat e Philipe de Hautecloque,
dar și-a adoptat altul pentru a-și apăra familia din Franța.
După ce a fost promovat ca general de de Gaulle, și-a confecționat un chipiu
cu două stele luate de la un italian, după victoria de la Kufra, în Libia.
În acea zi Leclerc le-a spus soldaților:
Jurați că nu veți depune armele până când steagul nostru nu va flutura iarăși
deasupra catedralei din Strasbourg.
Timp de 15 zile, la Bir Hakeim, în deșertul libian,
alte Forțe Franceze Libere resping ofensiva germană
lansată de Rommel "vulpea deșertului" și trupele sale Afrika Korps.
În acest conflict global, așa numite puterile Axei,
alianța dintre Germania, Italia și Japonia sunt poziționate pe toate fronturile.
Afrika Korps e chiar lângă Egipt,
Wehrmachtul ocupă o treime din Rusia,
forțele navele ale imperiului japonez controlează Pacificul
și submarinele germane fac prăpăd în Atlantic.
U-boatul este cea mai periculoasă armă a Germaniei.
În primele luni din 1942,
aceste submarine au distrus nave aliate în total de patru milioane de tone:
petroliere, cargoboturi încărcate cu arme și avioane
ce aprovizionau o Mare Britanie sufocată.
Deși SUA s-a alăturat în conflict, războiul pare să fie pierdut.
Lumea e în pragul distrugerii.
Submariniștii germani se apropie de America de Nord.
Prin periscoape, filmează luminile strălucitoare ale New Yorkului.
Avem o informație că o escadrilă de avioane se îndreaptă spre Long Island.
Ziarele americane și radiourile,
avertizează publicul de posibile raiduri aeriene germane.
Totuși în realitate
avioanele nu au încă o rază de acțiune atât de mare, din Europa.
Chiar și așa, populației i se cere să își camufleze locuințele.
De fapt coasta de vest, unde ideea unui atac japonez pare mai plauzibil,
e cuprinsă de isterie.
Brusc, 120.000 de americani de origine japoneză sunt suspectați.
Mai întâi li se confiscă radiourile.
Apoi li se iau amprente.
Guvernul afișează ordine ce aplică măsuri de urgență.
Roosevelt declară:
Este o necesitate militară.
Acești americani cu strămoși japonezi au locuit de generații în California,
unde au contribuit la agricultura și economia statului.
Cei mai mulți dintre ei sunt cetățeni americani.
Li se dau 48 de ore să-și părăsească magazinele și casele.
Apoi sunt evacuați în grupuri
spre centre de strămutare departe în deșertul Utah
sau în zăpezile Coloradoului, în lagăre de concentrare.
O pagină a rușinii în istoria SUA.
Romancierul american Julie Otsuka, scria:
Copilăria mea a fost americană.
În casă nu se vorbea japoneza și nu știam de mâncare japoneză.
Apoi bunicul a fost arestat de FBI bănuit că e spion al Japoniei.
A fost urmat de bunica, de unchi și de mama.
Familia mea a fost întotdeauna discretă în legătură cu acele evenimente.
Dar nimic nu le reduce loialitatea pentru America.
6.000 dintre ei vor fi traducători în Pacific.
Aproape 20.000 se vor înrola și lupta contra germanilor în Europa.
Restul vor fi eliberați la sfârșitul războiului.
În 1942, America se reunește în jurul drapelului.
Milioane de bărbați se înrolează.
Șase milioane de femei se duc la muncă în locul lor în fabricile de armament.
Roosevelt fixează ținta producției la 125.000 de avioane,
75.000 de tancuri și nave cu greutate totală de 10 milioane de tone.
Acesta este planul Victoria.
Însă victoria e incertă și încă foarte departe.
Opinia publică din SUA șovăie. Doar faptele eroice ridică moralul.
Un plan îndrăzneț e conceput.
Un portavion, USS Hornet, va încerca să se apropie cât mai aproape de Japonia.
Va transporta 16 bombardiere B-25.
E prima dată când avioane așa mari vor decola de pe portavion, în luptă.
Echipajele sunt instruite de colonelul Jimmy Doolittle, fost pilot de curse.
El va coordona raidul.
Misiunea pare imposibilă.
Pentru drumul lung deasupra Japoniei, aceste avioane sunt prea grele
în ceea ce privește bombele și carburantul.
Totuși reușesc să decoleze.
Misiunii i se va consacra un film popular numit
"Thirty Seconds Over Tokyo"
Lansează bombe de 60 tone în total, pagubele fiind minime.
Însă e o mare palmă peste fața Imperiului Soarelui-Răsare.
Opt aviatori au fost capturați, iar consecințele au fost drastice.
Judecați pentru crime de război, trei au primit pedeapsa capitală,
cinci au primit închisoare pe viață.
Pentru prim-ministru, generalul Tojo, și pentru amiralul Yamamoto,
raidul american a arătat că trebuiau să extindă perimetrul defensiv spre est.
Planul lor e să ocupe Midway, o bază americană în mijlocul Pacificului.
Apoi să captureze Pearl Harbor, cum ar fi trebuit cu șase luni înainte.
Însă japonezii nu știau că americanii le-au descifrat codul militar secret
și astfel erau la curent cu planul lor.
Drept urmare, comandantul suprem, amiralul Chester Nimitz,
a pregătit apărarea bazei din Midway.
El are mai puține portavioane decât Yamamoto,
dar le aduce pe toate pentru a pregăti o ambuscadă.
Amiralul Yamamoto conduce în luptă o flotă cum nu s-a mai văzut:
200 de nave de război și o flotă imensă de opt portavioane
care transportă aproape 600 de avioane.
La bord sunt 5.000 de marinari militari japonezi
și un pictor, venit să imortalizeze lupta: Fujita.
În Paris era un artist cunoscut din Montparnasse.
S-a întors în Japonia, la datorie.
La americani regizorul John Ford e cel ce imortalizează apărarea insulei Midway.
Înaintea bătăliei, reconstituie atmosfera din westernurile sale.
Pușcașii marini știu că atacul urmează a doua zi.
Dimineața, Ford filmează primul atac japonez ce devastează baza americană.
O bombă explodează aproape de echipa de filmare, rănindu-l grav pe Ford.
Ford își va aminti un soldat zicând:
Doamne, a fost cât pe ce!
El va mai consemna:
Soldații erau puști, între 18 și 22 de ani.
Însă n-am mai văzut oameni mai calmi ca ei.
Mi-am zis că războiul e ca și câștigat.
Piloții de pe portavioane americane nu sunt mai bătrâni.
Tocmai au absolvit facultatea.
Pozează pentru cameramanii lui John Ford și apoi pleacă să atace flota japoneză.
Torpiloarele din unitatea opt atacă primele.
Unul dintre piloții săi de 25 de ani, locotenentul George Gay,
intră în picaj deasupra flotei inamice.
Tunurile antiaeriene de pe portavioanele japoneze
doboară avioanele americane unul după altul.
George Gay zboară la altitudine joasă și e doborât.
Iese la suprafață ca prin minune teafăr.
La câteva sute distanță vede activitatea de pe portavioanele japoneze.
Avioanele sunt alimentate și se încarcă bombe pentru al doilea val de atac.
În acel moment o altă escadrilă de bombardiere americane
zboară deasupra navelor japoneze.
Un noroc incredibil. Distrug patru portavioane japoneze.
George Gay, aflat încă în apă, relata:
Mă aflam printre bucăți de nave și rechini.
Am văzut avioanele japoneze întorcându-se de la primul atac.
Își căutau portavioanele, cele pe care le scufundaserăm.
Așa că am văzut piloții japonezi rămași fără carburant aterizând în apă.
George Gay avea să fie salvat de un hidroavion
și să devină pilot civil.
Portavionul american Yorktown a fost avariat de japonezi.
Își îngrijește rănile.
Se numără victimele și se încearcă revenirea la bază.
A doua zi a fost torpilat de submarinul japonez I-168.
Americanii au pierdut un portavion,
dar japonezii au pierdut patru.
Aceasta e prima înfrângere a japonezilor și ridică moralul Aliaților.
Le redă încrederea.
Însă Japonia nu pare să se resimtă.
Respinsă la Midway, în mijlocul Pacificului,
ea continuă să avanseze spre sud, către Australia.
Darwin, cel mai nordic oraș din Australia, deja bombardat de japonezi,
se pregătește de o invazie.
E primul război al țării.
Australienii vor încerca să se opună japonezilor,
care și-au continuat expansiunea invadând Noua Guinee,
o insulă enormă, practic de necucerit,
care până atunci atrăsese numai exploratori.
Papuașii aveau să acorde un sprijin prețios australienilor,
pe care îi aștepta un război cumplit în Noua Guinee...
...contra țânțarilor,
furnicilor roșii,
lipitorilor,
șerpilor
și atacurilor japoneze.
Acum insula Guadalcanal este preocuparea americanilor.
Un avion de recunoaștere a observat
că japonezii construiesc un aerodrom pe insulă.
Un nou pericol pentru Australia.
Americanii organizează prima mare debarcare din război.
Inițial, pe plajă, pușcașii marini nu întâmpină rezistență.
Intră în junglă.
Unul dintre ei, Edwin Morgan, relata:
Începeam să cunoaștem jungla.
Era plină de zgomote suspecte ce erau înfiorătoare.
Îmi era frică. Dar ne ziceam:
"Nu este nici un motiv pentru care japonezii ar fi mai buni față de noi."
"Ei locuiesc la orașe. Nu sunt jungle în Japonia."
Pușcașii marini sunt bine pregătiți, iar japonezii sunt înverșunați.
Japonezii se simt așa de superiori încât atacă la baionetă.
La fel ca în Primul Război Mondial, la Verdun, împotriva mitralierelor.
Același rezultat ca la Verdun: un măcel.
Soldații japonezi sunt uniși în bătălia de la râul Tenaru.
Apoi, pușcașii marini pot captura aerodromul.
Îl protejează și măresc pista pentru primele avioane al unității aeropurtate
numită Escadrila Oilor Negre.
Acest aerodrom urma să devină ținta preferată a artileriei japoneze.
Noaptea, crucișătoarele veneau pe coasta și loveau bazele atât de regulat
încât pușcașii marini numesc atacul "Expresul de Tokyo".
Începe o luptă navală pentru a împiedica aterizarea întăririlor.
Un regiment de elită japonez reușește să treacă.
Acești pușcași marini japonezi sunt războinici redutabili.
Dar merg la război fără nici o apărare împotriva bolilor tropicale.
Malaria îi va ucide pe mulți dintre ei.
Alții se vor sacrifica conform codului Bushido.
Comandantul lor, colonelul Ichiki, le reamintește deviza samurailor:
Datoria e grea ca un munte,
dar moartea unui soldat e ușoară ca o pană.
Bătălia pentru Guadalcanal de-abia începe.
Luptele vor dura șase luni. Un război de uzură.
Pușcașii marini americani se simt închiși în ceea ce ei numesc "iadul verde".
Și ei sunt bolnavi. Rănile li se infectează.
Însă acesta e doar începutul chinului.
În același timp, Armata Roșie îndură chinurile sale.
Rușii îi spun "Vara neagră din 1942".
Germanii au reînceput marșul spre est și iau prizonieri iarăși.
Totuși mai puțini ca anul trecut deoarece rușii au plecat
lăsând doar pârjol în urmă.
Hitler crede că fug de luptă, dar de fapt este ordinul lui Stalin.
Însă "landserii", soldații Wehrmachtului,
trebuie să poarte o luptă crâncenă pentru fiecare oraș.
Maiorul Hocke din regimentul 18 de infanterie scrie:
Noii recruți nu sunt obișnuiți cu asemenea lupte.
Îndată îi apucă depresia, nebunia și apoi mor.
Pe 8 august am pierdut așa 35 de tineri soldați
din cei 50 de morți din compania a 6-a.
Hitler își aruncă toate forțele în acest impas...
...câteva zeci de milioane de combatanți.
El estimează că îi mai trebuie 800.000 pentru această campanie decisivă.
Aliații săi români, ungari și italieni vor contribui cu forțe.
Majoritatea sunt obligați să lupte pentru el.
Dintre italienii forțați la război de megalomania lui Mussolini
300.000 vor fi uciși.
Scopul lui Hitler nu mai e Moscova, ci sudul Rusiei.
El plănuiește o mișcare de seceră colosală
ce va încercui câmpurile petroliere din Caucaz,
și cu Rommel avansând prin Egipt, pe cele din Orientul Mijlociu.
Cealaltă țintă este Stalingrad, orașul lui Stalin, și fabricile sale.
Hitler lansează ambele ofensive în același timp,
fapt ce-i îngrijorează pe comandanții săi.
Precum atacase Moscova anul trecut, Hitler își împarte forțele.
O parte din Wehrmacht pătrunde adânc în stepă.
Generalul von Kleist nota:
În fața mea, niciun inamic.
În spatele meu, nicio întărire.
Ajung la munții Caucaz și se îndreaptă spre granița cu Iranul,
recent devenită traseu de aprovizionare cu ajutoare din America spre URSS.
Nu vor ajunge la ea niciodată.
Între timp, restul forțelor germane, Armata a 6-a condusă de generalul Paulus
se îndreaptă spre Stalingrad.
Pentru a opri înaintarea rapidă a tancurilor germane,
rușii încep să folosească metode disperate...
...câinii.
Până nu demult, din pielea lor se făceau bocanci.
Rușii au încropit o metodă bazată pe lucrările unui faimos savant Pavlov
și pe teoria sa a reflexelor condiționate.
Câinii sunt înfometați și dresați să caute hrană sub vehicule cu șenile.
Sunt încărcați cu explozibil controlat de la distanță
și eliberați în ultimul moment când apare un tanc german.
În august 1942, Churchill și Harriman, ambasadorul lui Roosevelt,
se întâlnesc la Moscova cu Stalin, care cere deschiderea unui nou front în vest.
Churchill face faimosul său semn "V de la Victorie".
Însă nu are de ales decât să-i spună lui Stalin că Aliații nu-l pot ajuta
împotriva germanilor pe frontul din est.
Harriman promite sprijin și echipament, însă Stalin e furios.
Știe că va trebui să lupte împotriva lui Hitler singur.
Desemnează apărarea Stalingradului unui necruțător partizan politic,
ucraineanul Nikita Hrușciov.
Acesta era responsabil de câteva masacre ale lui Stalin de dinaintea războiului.
Hrușciov transmite ordinul lui Stalin de a nu se retrage.
Însă nu poate opri avansul germanilor ajunși la periferiile Stalingradului.
Până în septembrie 1942, Paulus ajunge la calea ferată ce dă spre Moscova.
Reușește să o urmeze până la Stalingrad și cucerește gara centrală.
Stuka-urile se pregătesc să distrugă orașul ce e mândria Uniunii Sovietice.
E cel mai mare oraș industrial al comunismului,
construit pentru muncitori, cu parcurile sale,
cu Octombrie Roșu și complexul de fabrici.
Bombele germane ucid mii de civili.
Uriașa fabrică Tractor unde se fabricau tancurile T34
e transformată într-un morman de dărâmături.
Și totuși aceste ruinele devin fortărețe
pe care germanii trebuie să le captureze prin luptă corp la corp.
Suferă pierderi masive, dar nu se compară cu cele suferite de ruși.
După patru săptămâni de luptă perseverentă
germanii ajung în final pe singurul punct mai înalt din oraș:
colina Mamaiev.
De acolo, pot controla tot Stalingradul.
Pe 15 octombrie 1942, germanii își ating obiectivul:
marele fluviu al Rusiei, Volga.
Doar o fâșie îngustă de pământ mai e apărată de câțiva combatanți sovietici.
Generalul Paulus îl anunță pe Hitler că svastica flutură deasupra orașului,
acum ocupat de Armata a 6-a.
Hitler e încântat. Își adună toți asociații:
Göring, Goebbels, Himmler, pe apropiații săi și le spune:
Vroiam să cuceresc acel oraș! Orașul lui Stalin!
E în sfârșit al nostru!
Vasele nu mai pot trece pe Volga. Asta contează cel mai mult.
MARILE DEBARCĂRI
Traducerea și adaptarea mdfk